Domnule? Deschideți geamul. Bine!
Stai puțin!
- Domnule? - Am orbit.
- Deschideți geamul, vă rog! - Am orbit.
Stați liniștit. Stați pe loc și spuneți ce s-a întâmplat.
Am orbit!
Parcă îmi inundă ceva ochii. N-am făcut nimic.
Sigur. Probabil nervii.
- Să chemăm ambulanța? - Vă rog,
- luați-mi adresa. - Stai așa!
- Și soția mă poate ajuta. - Îl iau eu.
Îl duc acasă.
- Sigur, domnule? - Da. Desigur.
Să-l luăm de pe stradă.
Bine.
Bine, domnule. Vă duc pe locul din dreapta.
E doar un orb.
Atenție. Ai grijă de el. Supraveghează-l. Nu vede.
E orb.
Poftim. Dă-mi mâna.
Atenție la cap. Ușurel.
Bine. Mă auzi, da?
- Da. Bun. - Deci spui dacă vrei ceva.
Și te ducem acasă imediat. Bine? Întrebări?
De ce nu ne mișcăm?
E roșu.
E o mișcare. Ca particulele de lumină.
Ca o lumină ce strălucește printr-o mare de alb.
- Parcă înot în lapte. - Serios? Păi...
un lucru bun e că n-am auzit orbirea descrisă ca albă până acum.
E neagră, nu? Lipsa luminii.
- Deci e bine. - Cred.
Sigur e bine. Înseamnă că nu e orbire adevărată.
Oricum e prea rapidă. Orbirea e lentă, nu?
E ceva psihosomatic. Ceva pe fond nervos.
Stai puțin. Unde mergem?
Dă-te jos aici.
- Ia-te după forme. - Bine.
- Am înțeles. - Mergi la stânga. Tot înainte.
Ia uite!
Ajutor!
Nu-ți fă griji. Te ajut.
- Ești bine? - Da. Doamne!
Aici stai? E drăguț.
E orb. Nu vede.
Pune mâna... Ai grijă! Scări, da?
La ce etaj? Am înțeles. Lasă că mă ocup eu.
- La 14. - Ce probleme ai?
- Scuze? - Care-i problema?
- Nimic deosebit. - Nu? Alte simptome?
- Nu? - Cum ar fi cele nervoase?
Nu, am o viață chiar banală.
Nicio grijă? Viață ușoară, da?
Am ajuns. E cineva acasă sau ești singur?
Dragă, am venit acasă.
- Mulțumesc pentru tot. - Frumoasă casă.
Soția ta a aranjat-o?
Nu. Mulțumesc pentru tot. Sunt bine deocamdată.
Vrei să rămân să am grijă de tine până vine soția acasă?
- Nu, nu, e în regulă. - Sigur? M-aș simți mai bine.
Sunt bine. Mulțumesc.
- Sigur? - Sunt sigur.
- Vrei să stau? - Nu, mulțumesc.
- Bine. - Mulțumesc foarte mult.
Mulțumesc.
Minunat! Mi-a plăcut enorm.
Uită-te aici.
Nu puteai să cureți înainte să te așezi?
Măcar mă asculți?
Nu-s menajera ta.
Sângerezi. Te simți bine?
Am orbit.
Oculiști... Știi vreo unul?
Hai la spital.
Nu, te lasă să aștepți prea mult.
Mergem la un specialist.
Mai bine mor decât să rămân așa.
Taci! Mă încurci.
Îmi cer scuze.
- Dragă? - Ce?
- Deci? - Deci ce?
Vezi? Măcar ceva?
- Nu văd nimic. - Mai încearcă.
- Ce? - Unde sunt cheile de la mașină?
Ia-le pe ale tale. Le cauți mai încolo pe ale mele.
Taxi!
Sigur ai căutat peste tot?
Sigur. N-am probleme cu ochii.
Ce fel de om fură de la un orb?
Ar trebui să orbească și el.
Veniți, domnule. Doctorul vă primește imediat.
- Pardon. - Doamne!
Aștept aici de peste o oră cu copilul.
Îmi pare rău, așa a zis doctorul.
Da, dar aveam programare la 6. Acum e 7.
- Vă preluăm imediat ce se poate. - Și nu e...
Doamnă... Dați-i drumul. E mai rău ca noi.
Ce lipsă de respect.
Nimic. Nimic în lentile. Nimic pe retină.
Cineva a stins lumina?
Nu, mai curând a aprins-o.
Ochii par perfect sănătoși.
Vezi, ți-am zis eu.
Doar că nu văd nimic.
Dacă așa e, mai facem niște analize.
Din păcate, nu se poate azi.
Cum adică, dacă e adevărat?
- Crezi că mint? - Nu, sigur că nu.
Dar sincer, nu am mai văzut niciodată așa ceva.
Asta e rețeta?
Nu, scriu indicații pentru spital.
Știu să ajung la spital. N-am nevoie de indicații.
Nu pentru dvs. Pentru doctori.
Ca să știe ce să facă cu soțul dvs când ajunge.
- Asta e tot? - Deocamdată.
O să fie bine. O să aflăm ce are.
Altceva nu putem face momentan.
Semnați aici.
- Bine. - Îmi pare rău. Nu tu, el.
Eu?
- Ștampila de parcare? - N-avem mașina.
La naiba.
Ce faci? Drumul e închis!
Ce-a fost asta?
La naiba!
Ce prostie.
Îl facem pe ăsta. Ți-l amintești, crabul?
Să testăm ochiul ăsta întâi.
- Preferi lentila asta sau pe cealaltă? - Pe cealaltă.
- Asta? Sigur? - Da.
Pune-ți ochelarii. Asta e pentru tine.
Arată-i mamei. Bun băiat.
Să iei picăturile cel puțin 5 zile.
Și poate să port ochelarii.
Vrei să-ți ordon să-i porți?
Bine, îți ordon să porți ochelarii de soare.
Doar dacă nu faci baie sau dormi.
Bine, încercăm mâine.
Voiam să-ți știu părerea despre un caz ciudat de azi.
Părea a fi un fel de, "amaurosis", care e
- un fel de... - Îmi pare rău.
Ai terminat? Vrei să auzi sau nu?
Doar că la "amaurosis" totul devine negru...
și la el era alb.
- De unde știi ce-a văzut? - Nu știu sigur...
ce-a văzut, dar trebuie să-l cred pe cuvânt, nu?
Ar putea fi ceva neurologic, ca...
cum e "agnosia"...
incapacitatea de a recunoaște obiecte familiare.
- "Agnosia"? - Corect.
Când cineva vede o furculiță, dar zice:
"Ce-i asta? N-am mai văzut niciodată așa ceva."
E legată de "agnosticism"?
În ce fel?
Știi, "Agnosia", "Agnosticism".
- Din punct de vedere etimologic? - Da. N-ai făcut latină?
E greacă, dragă.
Are de-a face cu ignoranța sau cu lipsa credinței.
E multă judecată în cuvântul ăla.
Nu contează.
Mai vrei vin?
- Nu, tu mai vrei? - Da!
- Mă duc la culcare. - Bine.
Stai puțin.
Ce voiam să te întreb?
- Ce voiam să spun? Ce faci? - Ceva cu cina?
Nu.
- Boli? - Nu. E drăguț puloverul.
Mulțumesc. Nu te pot ajuta, dragă. Îmi pare rău.
- Bine. Noapte bună. - Noapte bună.
Îmi pare rău. Sunt cam aiurit. Știu. Îmi pare rău.
Poți să pui alarma cu jumătate de oră mai devreme?
Trebuie să dau niște telefoane de dimineață.
- Sigur. Noapte bună. - Noapte bună.
- Mulțumesc pentru tartă. - Era Tiramisu.
Da, Tiramisu.
Care-i marele secret?
- Ce ascunzi? - Nesimțiți ca tine.
Ăsta e fix 11.
Mulțumesc.
Taxi!
Bună. Hotel Emiliano, te rog.
Cât e ceasul?
Mai sunt 2O de minute.
- Bună. - Bună.
Știam că s-ar putea să întârzii. Drăguț. Încântat de cunoștință.
Nu-mi pot scoate ochelarii. E vreo problemă?
- Vorbești serios? - Așa a zis doctorul.
- Serios? - Pot chema altă fată.
La naiba!
A fost sălbatic.
Serios. Ciudat rău.
Totul e alb în continuare.
- Sună. - Păi am sunat.
- Vă pot ajuta? - Omul ăsta spune că e soțul dvs.
- Nu vede. - Nu-mi pasă ce-a făcut!
- Plecați... - Deschide naibii ușa!
Domnule polițist, nu-l cunosc!
- Nu te uita că e polițai! Dă-mi drumul! - Bine.
Ieși afară! Cretinule!
- Mulțumesc mult! - Ușurel.
Să mergem! Trebuie să te ajute cineva.
- Nu văd! - Stai aici! Mă duc după ajutor!
- Stai aici! - Nu înțelegi? Nu văd!
- La naiba! - Iisuse!
Paza la 18, imediat!
- Bună! - Bună! Ce...?
- O să mă țin de poșeta ta. - Bine.
- Unde-ți sunt hainele? - Iisuse!
- O să fie bine. - O cunosc.
- Nu mă împinge! - O să fie...
- Taci naibii! - Ia mâinile de pe mine!
- Unde mi-e rochia? - Uite-o aici.
Trebuie să-mi sun părinții.
- Te-ai trezit înainte să sune ceasul. - Da.
- Bună dimineața. - Mă îndoiesc că o să fie bună.
Ce s-a întâmplat?
Nu văd.
- Ce? - Pacientul de ieri...
cred că m-a infectat.
E imposibil. Stai să mă uit.
Nu văd nimic. Nimeni nu orbește așa.
Suntem cel puțin doi acum.
Nu, ieși afară! Doamne, nu! Ai atins! Nu...
- E contagios! - Nu!
Îți zic! E contagios!
El mi-a dat-o! E contagios!
Nu o să mă îmbolnăvesc. Îți promit.
Iisuse! Am stat cu tine în pat peste noapte!
E în regulă. Ne ocupăm noi.
- Îmi pare tare rău. - E în regulă.
- Cât e ceasul? - Aproape 8:3O.
Să sunăm la spital.
Niciun semn vizibil de traumă. Fără simptome extenuante.
- Nu închid străzile. - Poftim.
Ne mai vedem. Poftim.
Îmi asum riscul.
- Care e problema? - E un băiat, e orb.
Frate! E în regulă.
Totul e bine. Nu fi nervos.
Ajutor!
Am orbit!
Ministerul sănătății. E cam devreme.
Vă sugerez să sunați după 9. Da, după 9.
'Neața, domnule ministru. Câteva apeluri ciudate dimineață.
Mulțumesc.
Doamne! A venit la 6. Sau 6 jumătate.
Cine mai era aici? Parcă era aglomerată sala de așteptare.
- Doamnă. - Mă scuzați.
Am toate numerele. Vreți să...
Doamnă. Vă rog să închideți...
și să veniți imediat cu noi.
Îmi dai, te rog, dosarele?
Or să ajungă imediat.
Știu. De asta vreau să te relaxezi.
Mă ocup eu de tot.
O să fiu bine.
Dacă am nevoie de ceva, îi pun să te cheme. Sau te chem eu.
Nu ne pot despărți mult timp. Nu-i așa?
- Vii? - Sunt lângă tine.
- Nu te încuia pe afară. - Nu-i problemă, am cheile.
- Bună dimineața, domnule. - 'Neața.
Vă rog, veniți lângă vehicul.
- Aveți telefon, domnule? - Da.
Puneți-l în geantă, vă rog.
- De ce? - Mulțumesc. Pe aici.
- Am înțeles, mulțumesc. - Pe aici.
Mulțumesc.
Nu, înapoi, doamnă. Vă rog, înapoi!
- Nu, merg și eu. - Am ordine să iau doar bărbatul.
Vehiculul e pentru infectați.
Atunci trebuie să mă luați și pe mine, tocmai am orbit.
Bine, cum vrei.
Iisuse!
Atenție! Atenție!
Guvernul regretă că trebuie să aplice de urgență...
ceea ce consideră a fi datoria sa de a proteja populația.
Suntem în stare de criză. O epidemie de orbire...
numită deocamdată "Boala albă", ne bazăm
pe spiritul public și cooperarea tuturor cetățenilor
pentru a opri orice contaminare.
Decizia de a-i izola temporar pe toți orbii
nu a fost luată în grabă.
Fiți siguri că izolarea...
reprezintă, dincolo de orice considerente personale
un act de solidaritate cu restul națiunii.
N-o să credeți unde suntem.
Stai să ghicesc, vocea deja mă enervează.
Ai noroc că nu vezi.
E un film? E înfiorător.
Te face să te întrebi ce idiot...
ar pune un film într-o carantină pentru orbi.
Fiecare cameră are un telefon pentru a comunica...
- Aici. - ... cu exteriorul.
Telefonul e doar pentru urgențe.
Trebuie să pleci de aici. Le zic că vezi.
Nu. Nu vor crede. N-o să ajungi de ajuns de aproape să le zici.
Vreau să te duci acasă. Te rog, du-te acasă.
Știu că tu crezi că trebuie să zici asta, dar sunt bine!
- Asta vreau. - Serios? Bine.
- Vreau. - Bine.
Oricum e prea târziu acum.
- Să nu zicem că eu văd. - Ai dreptate.
Cu acest spirit de cooperare în minte...
le cerem tuturor să fie atenți la următoarele instrucțiuni.
- Ești aici? - Ecou!
Numărul unu: fiecare pacient își va alege patul.
- E un hol. - Numărul doi:
Fiecare salon va alege un căpitan, sau "reprezentant al salonului"...
pentru comunicarea cu lumea exterioară...
Patru? Trei?
Rândul doi, numărul trei.
Cinci.
- Doctore, câte saloane sunt? - Da, scuze.
Mai sunt încă două saloane la etajul ăsta...
și încă unul mai jos
- pentru cei care... - De unde știi?
Am explorat puțin înainte să vii tu.
Am ales salonul ăsta fiindcă e cel mai aproape de ieșire
- pe unde vine mâncarea. - Cineva gândește.
Ăsta e cretinul responsabil pentru toate astea.
Dacă aș vedea, l-aș omorî.
El mi-a furat mașina.
- Ce? Vorbești serios? - Sigur că da!
Dacă nu eram cinstit și nu opream să te ajut...
Mă duc în altă cameră cât mai departe de ticălosul ăsta.
Un ticălos care fură de la un orb...
- Dragă, se bat! - Se bat?
Oprește-te imediat!
- Gata! - Aici.
- Oprește-te! - Aici.
Stop! Vă purtați ca niște copii!
Opriți-vă, vă rog!
Suntem cu toții singuri aici. Da? Fiecare pentru el!
Deci, dacă vrei să fie ca în iad aici...
sigur ești pe drumul cel bun.
- Mi-a furat mașina. - Nu contează.
Ce să faci cu ea? Oricum nu poți conduce.
- Mi-a furat văzul! - Gata, terminați.
Doctore, sau cine naiba ești!
Suntem egali, da? N-am ales pe nimeni.
Așa că nu da ordine pe tonul ăsta.
Nu dau ordine, doar te rog...
Te rog să-l lași în pace.
Bine.
Doar să știi că nu reacționez bine la o voce...
autoritară.
În caz că te întrebi la ce reacționez...
la lingușeală și vorbe dulci.
Închideți ochii, doamnelor. Mă dezbrac...
și încerc patul de aici. Numărul trei.
Te simți bine? Dacă ai nevoie noaptea de ceva, sunt aici.
Mă duc să fac pipi.
Ușa. Încearcă să-ți amintești drumul.
Câte uși. Câte trepte.
Le-am numărat când am ajuns.
- Și înainte. - Înainte.
Stai.
Ușa. Ușa. La dreapta.
- Cred. - La dreapta.
Înainte.
Altă ușă.
- Iisuse! - Ce e?
Ce ai în picioare, cățea?
Unde e rana?
- Aici? - La naiba!
- Trebuie să curățăm. - Cățeaua și-a băgat tocul în mine.
M-am împiedicat. Și vezi cum vorbești.
- Trebuie să fac pipi! - Mai ține-te puțin.
Toată lumea stă pe loc. Ne întoarcem imediat.
Chiar trebuie să fac pipi!
Iisuse! O bucată de piele sau ceva.
Am găsit niște prosoape, dar nu știu dacă-s curate.
Bine. Ține apăsat.
- Cred că e prea murdar. - Chiar sângerează.
Ce ai pe tine? Dă-mi cămașa. Repede.
Slavă Domnului că avem un doctor adevărat aici. Serios.
- Doar mă prosteam. - Liniștește-te.
- Poftim. Lasă-mă... - Atenție!
Lasă-mă pe mine.
Ai grijă. E scumpă.
Cămașa mea scumpă.
O dată...
de două ori...
de trei ori. În regulă.
E bine.
Mi-e teamă că se infectează.
Nu e de mirare. Pe pantof era jegul din stradă.
Cât e ceasul?
1:3O.
N-ai cum să porți de grijă tuturor.
Trebuie să dormi.
- Ți-e frică să închizi ochii? - Nu. Mi-e frică să-i deschid.
Mi-e frică să nu orbesc în somn.
Mă duc să mă plimb.
Deschid poarta. Trag ușa.
Închid poarta.
Încui.
Doar infectații intră aici.
Înăuntru, mergeți pe hol spre saloane. Să mergem.
4, 3, 2, 1.
5, 4, 3, 2, 1.
Ne aude cineva? Ușa. Ușa?
Alo?
Dragă, trezește-te.
- Ce? - Noi colegi.
- Câți? - Nu mulți.
- Sunt paturi libere aici? - Ar trebui să fie.
- Câți sunteți aici? - Nu știm.
- Bine.
Poate numărăm. Unul câte unul, și prezentați-vă.
Sunt numărul unu. Polițist.
Numărul doi. Șofer de taxi.
Numărul trei. Asistent farmacie.
Patru. Cameristă.
Cinci. Consilier financiar.
E soția mea!
- Dragă? - Eu sunt.
Dragă?
- Unde ești? - Aici.
Unde ești?
Aici. Zi ceva.
Aici.
- Vorbește în continuare. - Aici.
E minunat!
- Mama e aici? - O să vină, stai liniștit.
Dispari!
Ei sunt. Vreau să-i prind. Rapid.
- E ocupat. Mișcă. - Ne întoarcem!
- Cine era ăla care vorbea? - Reprezentantul salonului, da?
Te rog!
- Să mergem! - Te rog! Stop!
- Stai, te rog! - Scuză-mă!
Stai!
- Îmi pare rău. Trebuie să te întorci. - Scuză-mă. Ascultă.
Avem un om cu un picior rănit...
care are nevoie de îngrijire medicală.
Are infecție, are nevoie de antibiotice, sunt doctor.
Nu te pot lăsa să pleci. Așa că întoarce-te, te rog.
Nu cer să plec. Doar cer ajutor.
Du-te înapoi! Încă un pas și trag.
- Dragă... - E ridicol.
- Am un bolnav aici. - N-o să meargă.
Număr până la trei și dacă nu te întorci...
te împușc!
Poți vorbi cu superiorul tău, te rog?
- Unu! - Glumești.
- Doi! - E nebunie!
Vorbești cu superiorii?
- N-o să meargă! - Trei! Te împușc!
Să mergem!
- E ridicol! - Uită. Nu vor...
Nu-mi vine să cred ce se întâmplă.
Gata.
Fiecare salon are un telefon...
pentru comunicarea cu exteriorul...
Telefonul e doar pentru urgențe.
Încearcă.
- E minunat. - E cafea?
E ceva mâncare în plus?
Eu n-am.
Nu... Cealaltă masă mai are nevoie.
Cred că am niște fructe.
- Vrea cineva carnea? - Cealaltă masă poate lua?
Are cineva un cuțit?
- Un cuțit? - Sau o furculiță?
Am eu cuțit.
- Ți-l împrumut pe al meu? - Aștept, tu ce faci?
- Împărțim. - Nu-i problemă.
Totuși aș vrea să știu ce s-a întâmplat cu fata aia.
Era o fată în 18O6.
Urlă. Goală, cu excepția ochelarilor de soare.
- Goală? - A orbit?
Da. Ea m-a infectat.
- Sunt bune fructele? - Da.
Da, las un mesaj.
Mesajul e: de ce există un număr de urgență...
dacă nu răspunde nimeni la el?
Avem o problemă în salonul de orbi.
Probabil nu v-ați prins, nu avem de ajuns de multă mâncare.
Și mai e și cererea de ieri pentru o trusă medicală.
Sper că primiți mesajul înainte de cină.
Mai vin șase!
Numărul cinci: Paznic la un hotel.
Numărul șase: inginer.
Recepționistă la un oftalmolog.
Îți știu vocea.
- Doamne, unde ești? - Aici.
Sunt 7, am uitat să zic 7.
Ești bine? Te-am prins. E bine?
Ușa. Stânga, stânga, fă la stânga. Și înainte. Înainte.
Continuă.
- Ai nevoie de ajutor? - Nu. Am reușit. Asta e.
Înainte de toate, bine ați venit.
Suntem Salonul Unu.
Vreau să discutăm niște lucruri.
Avem o linie care ne unește cu celelalte saloane.
E făcută de soția mea.
Îi putem mulțumi ei pentru asta.
Mai e ceva. Toaletele sunt absolut dezgustătoare.
E nevoie de o echipă să se ducă să vadă care e treaba.
Îmi place căldura pe față.
Și mirosul.
Îți plăcea...
Mai știi revelionul când am fost la Shrine?
Erau așa de mulți oameni la coadă.
Era frig.
Focul ceremonial era lângă coadă.
Când ne-am apropiat...
aveam corpurile calde pe o parte...
Ce bine era!
Nici nu ne cunoșteam prea bine.
Și așa...
Nu vreau să aud.
De ce?
Nu mă pot preface.
Nu e săpun.
E mai bine decât nimic.
- Ai auzit? - Ce?
- E vreun pat aici? - Nu.
Salut.
Mai aveți vreun pat în salon?
Am un radio.
Nu mai sunt așa multe posturi ca înainte.
Dar dacă insistați... Vă pun la curent.
- Măcar economisim bateriile. - Te rog.
În primele 24 de ore au fost sute de cazuri...
sau cel puțin așa umblă zvonurile.
Toate la fel. Nicio durere. O mare de alb.
După cum știți, răspunsul guvernului a fost decisiv.
Prima din carantinele improvizate.
Dar locul ăla scos din uz nu dădea bine la public.
Să organizăm o conferință medicală internațională uriașă...
cu oftalmologi și neurologi.
Nu știm încă dacă e...
Și zile întregi...
publicul neajutorat vedea seminare...
și mese rotunde nesfârșite...
cu specialiști din toată lumea...
care recunoșteau că sunt neajutorați.
Asta a apărut în "Infectious Disease International"...
Ce prematur s-a vorbit de leacuri.
Câtă cercetare și câți bani erau necesari.
O problemă ilustrată dramatic ce puțin o dată.
Doamne! Am orbit!
Ajutor! Cineva, vă rog!
- La naiba! Nu, nu! - Scoate-l de aici!
Au trecut săptămânile și după acoperirea constantă din presă...
oamenii s-au plictisit.
Indiferenți la realitatea din jurul lor...
că boala era imună la birocrație.
- Nu! - Doamnă, nu vă mai zbateți.
Și drumurile și traficul?
Haos, ca de obicei.
Apoi s-a anunțat un accident de autobuz cu 23 de victime.
În aceeași zi s-au prăbușit două avioane.
Nimeni nu putea spune dacă boala era cauza accidentelor.
Dar oamenii erau îngroziți.
Și ori panica a împrăștiat orbirea,
ori orbirea a împrăștiat panica.
Victimele s-au înmulțit.
Oamenii au decis să stea acasă.
Și problemele de trafic s-au rezolvat.
Cetățeni, prieteni, susținători.
Ca mulți dintre voi, am orbit.
Poate avem nevoie de muzică, totuși.
Lasă-l aici.
Și cât a durat cântecul
"Regatul Orbilor" s-a redus la un radio.
Doar vă puteți imagina capetele înclinate...
ochii largi, lacrimile.
Erau lacrimi de bucurie sau de durere?
Bucuria și tristețea nu-s ca apa și uleiul.
Coexistă.
Doamnelor și domnilor, urmați-mi vocea.
Veniți spre vocea mea și aveți grijă cum mergeți.
- Tot înainte. - De ce v-am avertizat?
Ca să urmați pe cineva.
- Nu împinge! - La dreapta.
Numărul 12: oricine încearcă să plece va fi împiedicat.
Mă scuzați! Domnule?
Ne puteți îndruma? Domnule?
- Stai în rând. - Pardon?
- Stai în rând, omulețule. - Mă scuzați, domnule?
Cineva?
- Avem nevoie de îndrumare. - Stai în rând.
La naiba!
Atenție. Lopata cerută e în curte.
Alegeți o persoană să o aducă.
O persoană.
Unde e?
Tot înainte. Vino pe aici.
Bine.
Următoarea e pe jos. E bine.
Vino. Călduț. Călduț. Vino.
Rece. Stop.
Întoarce-te spre dreapta.
Bun. Acum înainte.
Călduț. Călduț, rece. Stop.
Acum iar la dreapta.
Asta e. Bine.
Foarte bine. Acum tot înainte.
Înainte.
Bine, călduț, rece, rece. Stop.
Rece! Rece!
Ai văzut, sergent? Ai văzut?
Orbii se adaptează repede.
Salonul 3? Azi, 3 nou-veniți au fost împușcați de soldați.
Deci cred că cea mai bună soluție e ca
fiecare salon să ia lopata și un cadavru
- și își îngroapă partea. - Cum adică partea?
Nu-s ai noștri.
Da, dar unii ar fi venit aici.
După ce au fost refuzați de alții ca mine.
Salonul nostru e plin.
La fel și aici.
Deci toți suntem în aceeași situație, nu?
Ascultați...
Nu vreau să mă cert. Doar să fie îngropați oamenii ăștia.
Și mi se pare corect ca fiecare salon să ia câte un cadavru.
Și se face treaba repede. Bine?
Bun.
Urmează partea de raționalizare a mâncării.
Se pare că un salon ia mai mult.
Propun să facem un comitet...
cu un reprezentant pentru fiecare salon și...
Cine naiba te crezi?
Pardon?
Da! Cine naiba te crezi?
Dai ordine aici.
Dau. Sunt reprezentantul Salonului Unu.
Și vă sugerez să vă alegeți și voi unul.
Altfel o să ne ciondănim mereu.
- Deci vrei să vorbești cu liderul nostru? - Corect.
Ca într-o misiune diplomatică, să negociezi?
Da? Ei bine, noi suntem monarhie.
Și mă declar regele Salonului Trei.
Trăiască regele!
- Vreo obiecție? - Trăiască regele!
- Ieși naibii afară! - Trăiască regele!
Prima mea proclamare e că fiecare persoană din Salonul Trei...
va cina înainte să luăm sau să îngropăm pe cineva.
Deci, mâncați. Nu vă faceți griji.
Nu poți dormi așa. Ești murdar. Dă-mi hainele.
Le spăl mâine.
Dormi.
Ce mai faci?
Nu știu cum e. Trebuie să vezi ca să crezi.
Dacă vrei să fie ceva făcut, faci chiar tu.
Bine. Încearcă să dormi.
Ești fierbinte.
- Știu că vezi. - Ba nu.
- Nu știu de ce crezi așa ceva. - Nu mă minți. Ai încredere în mine?
Ai încredere și nu-mi zici adevărul totuși?
Nu poți avea încredere într-un hoț, nu?
Am și eu un secret. Știi care e? Sunt deștept.
Și când am orbit, am început să gândesc mai bine.
Am multe de oferit.
Îmi pare rău că sunt o povară.
Doamne!
Nu mai suport.
Întinde-te. Dormi.
Cât e ceasul?
Ce? Ce?
Care-i problema? Nu mai vezi?
Am uitat să-mi întorc ceasul.
Cretinilor. Vă doare?
- Uită-te la mine! - Ai auzit?
Mă duc să văd ce e.
- Idioților! - Ce porcărie de cântec e ăsta?
- E nașpa. - Tu ești nașpa.
Cum spui tu.
La naiba!
- L-ai prins? - Sânge!
E sânge, dă-te înapoi! Ar putea fi infectat!
Sergentul o să mă omoare.
- E bine pe aici? - Da.
Mi-a zis că știe că văd. Mi-a zis că...
- N-am făcut nimic. Nimic. - Ce puteai să faci?
- Ai făcut tot ce puteai. - Cred că le zic și...
- Și apoi ce? - Și poate...
- Devii sclava lor? - Pot ajuta.
- E de ajuns de rău și așa. - Mă descurc.
Nu. Nu e vorba de tine. E vorba de noi. De noi!
Ce?
Mă îmbraci, mă speli, mă ștergi la fund.
Pentru Dumnezeu! E de ajuns de greu să mă gândesc la tine ca la...
Ca la ce?
Ca la o soție.
În loc de mama. Sau asistenta.
Va trebui să te obișnuiești. Fiindcă...
N-am de ales.
Așa e, o să mă obișnuiesc. Trebuie să mă obișnuiesc.
Nu spune nimănui.
- Hai! - Atenție!
Guvernul regretă că a fost forțat să...
Du-te naibii!
Atenție!
S-a terminat cu idiotul ăla.
Preluăm controlul. Sunt regele Salonului Trei.
Și vor fi multe schimbări aici.
- Ce naiba e asta? - Numărul Unu:
Dacă vrei să mănânci, plătești.
Și cam asta e.
Și pentru "finalul măreț"...
un cântecel din suflet.
Și e cam așa:
Am sunat Să-ți zic că te iubesc...
- Am sunat să-ți zic... - Îl închid.
- Nu!
Am sunat să-ți zic Cât de mult îmi pasă
Am sunat Să-ți zic că te iubesc...
Și o spun din...
- Trebuie împins! - Am reușit!
Stai!
Taci!
Taci! Sau trag până e lovit cineva.
- Înapoi... - Voi orbii sunteți proști.
Urlați ca bebelușii. Mi-e rușine că sunt ca voi!
Salonul Trei se va ocupa de mâncare de acum.
- Ce? - Ca la magazin!
Și ca în lumea reală, ne vom păzi magazinul!
Așa că nici să nu vă gândiți să dați vreo spargere.
Și cum plătim?
Am zis eu că e voie să întrebi?
Vrea să explici regulile.
Cum. Ce. Ce vrei să facem?
Să venim pe rând sau toți odată. Ce vrei?
- A zis să taci! - Bine. Îți zic eu!
Adunăm mâncarea și anunțăm regulile mai încolo.
Acum înapoi în saloane și pregătiți banii, da?
- Știi că nu avem bani! - Atunci orice ai, femeie!
Împușc-o acum. O gură mai puțin de hrănit.
Dacă vedeam, era deja moartă.
Acum. Bijuteriile, femeie.
Ceasuri, porcării electronice.
Orice crezi că ne-ar plăcea.
- Pardon? - Da?
- Cât costă o masă? - Nu știu!
Aduceți lucrurile și vă zicem cât meritați, bine?
Și apropos! Nu ascundeți nimic!
Ați înțeles? Mișcați-vă!
Doamnă? N-o să-ți uit vocea.
Și eu n-o să-ți uit figura.
Ce naiba?
La dracu'.
- E aiurea, omule. - E aiurea, dar ce să facem?
- Nu avem ce face. - Putem face front comun
- și să zicem "nu." - Să facem front comun.
Nu-mi dau lucrurile doar că așa zice un negrotei.
Nu știm ce rasă e.
- După voce. - Du-te naibii.
- Cine-s oamenii ăștia? - E o porcărie totală!
Nu trebuie să facem ce zic ei!
Doar că au anunțat ceva! Nu trebuie să dăm înapoi!
- Îi putem înfrunta! - Așa e!
- E adevărat. - N-avem de ales.
- Ce? - Au o armă.
Dar nu ne pot împușca pe toți!
Exact!
Da, dar chiar și unul e prea mult dacă îl împușcă!
Am venit după valori!
Nimeni nu trebuie să dea dacă nu vrea.
Dar nu vă aștepți să mâncați pe socoteala celorlalți.
- Poftim. - N-am nimic.
Nu-ți fă griji. O să-ți fiu mamă, bine?
Plătesc pentru amândoi.
- Și dacă n-ai nimic? - Sunt doar bijuterii, oameni buni.
Ce facem cu ele aici, oricum?
Fiecare dă în funcție de ce are.
Mulțumesc.
Ar fi bine să apară cu mâncarea.
De ce fac așa ceva?
Asta ce e? Plastic? Așa multe porcării.
Credeam că am zis cuiva...
să le zică să nu se mai deranjeze să bage plastic.
- E pierdere de timp. - Le zic eu.
Astea cântăresc ceva. E aur.
Două inele, poate un diamant.
Da? E bine.
Stai așa.
E ceva aici. Suntem în regulă cu ăștia.
- Bine. A fost pe aproape. - Chiar a fost, dar e în regulă.
- Bine, unu. - Unu.
- Doi. - Doi.
- Și... trei. - Trei.
- Asta e. - Trei?
Luăm patru dacă mergem singuri.
Acum sunt trei. Dacă mai protestezi, iei două! Următorul!
Venim!
- Următorul! - Am ajuns.
Bine.
- Suntem din Salonul Unu. - Salonul Unu?
Nu te ocupa de mine!
Bine.
Nu vă facem rău aici. Vreți mâncarea?
- Atenție la comportament. - E aici.
- Pot să pun mâna? - Frate!
- La naiba. A căzut. - Cred că am terminat.
La naiba!
- Ojă. - Avem chestii bune aici.
- Da? - Arată binișor deocamdată.
Da, e bine?
Bine, ia de aici.
- Ești orb. - Mulțumesc, profesore.
Folosești scrierea Braille.
Nu... Ești un orb normal.
Nu e normal. S-a născut orb.
Asta îl face un fel de super erou într-o lume ca asta.
- Așa că ai grijă. - Dintre toți oamenii...
unul născut orb ar trebui să înțeleagă empatia
- și decența umană. - Taci.
E orb. Atâta tot. Asta nu-l face bun sau rău.
Doar orb. Și acum e orb cu un scop.
Fiindcă are grijă de cei bolnavi și flămânzi din salonul lui.
- Așa e. - Cum mai poți dormi?
Asta-i tot? Două cutii?
- Asta e. - Dar ceilalți au primit trei.
Cum să supraviețuim cu două cutii?
Asta e. Nimic mai mult.
- E imoral! Un orb... - Taci!
- E imoral! - Taci!
Taci. Lasă predicile.
Bine.
Ia-ți mâncarea. Ieși afară.
Și zi "mulțumesc" pentru ce ai primit. Înțelegi?
Înțelegi?
Înțeleg.
Bine. Acum zi "mulțumesc."
Mulțumesc.
- Bine. - Afară!
- Nu-i lăsa să te enerveze. - Nu, e în regulă! Idiotul.
Ticălosul. Vrea mai mult.
- Câți sunt în Salonul Unu? - 35.
Avem doar 24 de porții, deci toată lumea împarte.
- Ce? - Îmi pare rău.
- Atât ne-au dat. - Nu mai mormăiți! Relaxați-vă!
Găsiți un coleg.
Doi oameni la o porție. Vă rog!
Nu împinge, da? Stai la rând.
Băieți, nu mai împingeți!
- Vrei să mănânci? - Stop.
Trebuie să mănânci ceva.
Oprește-te!
Doctore?
- Ești aici? - Da, sunt.
Aici.
- Ți-am adus mâncare. - Nu. Iisuse, nu.
- Locul ăsta e un WC! - Nu e vina ta.
- Ai făcut tot ce se putea. - Ba nu.
Ticălosul mi-a pus arma în gât.
- Exact. - Puteam să o iau.
- Dar... - Și apoi ce?
Nu știu.
Dacă îl omorai era și mai rău.
Porneai un război. Unul real.
Ai dreptate.
Da, ai dreptate. O să pretind că am fost rațional.
Și nu e ușor să știi că ai omorât pe cineva. Ca mine.
Doamne!
- Alo? - Nu zi nimic.
Îmi va fi mai ușor să înțeleg.
Îmi pare rău, e vina mea. Am vrut.
Să facem liniște.
Văd.
Știam asta.
- Cel puțin cred că știam. - E secret.
Deci...
A trecut cam o săptămână...
și nu mai aveți nimic de dat.
Deci avem un nou plan în Salonul Trei.
Vrem femei.
Femei pentru mâncare.
O zi bună.
Ce se întâmplă? N-am mâncat de 3 zile!
Am dat tot ce aveam! Vă privește cum o împărțiți!
Distribuția e problema voastră!
- Ticălos. - Nu facem așa ceva!
- Ai vreo idee mai bună? - Nu mă duc!
Nu merg!
- Nu! - Tâmpenii!
Nimeni nu-ți cere să te duci.
Sigur nu cei din salonul ăsta. Nu poți da vina pe noi.
Cred că are dreptate.
Ar trebui să întrebăm dacă există voluntari.
- "Voluntari"? - Ce tot zici?
Dacă există voluntari, să zică acum.
Oare câți voluntari aveam dacă ziceau că vor bărbați?
- Nu e același lucru. - Serios? De ce nu?
Fiindcă nu e.
- Nu sunt poponari aici. - Și nici curve!
- Asta rămâne de văzut. - Ți-am cedat din milă...
și acum crezi că-s curvă?
- Doctore? - Ce?
Îmi cereți să iau o decizie? Doamne!
Evident că aș prefera să nu se ducă nevastă-mea.
Dar ce vreau eu nu contează. Depinde de ea.
Mândria mea masculină va fi rănită.
Dar dacă așa ceva mai există aici, ce mai contează?
Toți murim de foame.
Cred că toți ar trebui să facă ceea ce simt...
în funcție de ce moralitate le-a mai rămas.
Nimeni nu vrea!
Oricine.
- Mă duc. - Nu.
Mă duc cu ea.
Și eu.
- Bine, merg și eu. - Și eu.
Faceți ce vreți, dar soția mea nu merge nicăieri.
Demnitatea n-are preț.
Nimeni nu știe câte femei sunt aici.
Puteți face ce vreți și noi vă hrănim pe amândoi.
Și apoi vorbiți de demnitate.
- Nu asta contează. - Nu sunt altfel decât ceilalți.
- Ce? - Fac ce fac și ei.
Faci ce vreau eu!
- Stop! - Nu-mi da ordine.
Nu e nimic mai rău. Nu, e dezgustător.
De aici încolo nu mai mănânci.
Cât așteptăm până vin peste noi?
Dă-te din drum!
Bună seara. Câte doamne?
Opt.
- Nouă. - Nouă. Doar nouă?
Voi nouă faceți tură dublă.
Dacă are vreuna ciclu, n-avem nevoie de ea.
Să vină data viitoare.
Nimeni nu e la ciclu.
Atunci faceți-vă comode.
Așteptăm.
Și vine și mâncarea dacă suntem mulțumiți.
Între timp...
Am adus niște pâine să vă simțiți mai bine.
Cred că mai am una.
Poftim.
Să mergem.
Nu încercați să fugiți. Au paznici.
Măcar ar fi mai rapid. Am fi deja moarte.
Nu moare nimeni. Hai.
Vin!
Bine ați venit! Fetelor, nu vă fie frică.
Vrem să vă iubim. Nu vă facem rău, bine?
Băieți, nu va ambalați prea tare.
Fiecare va avea o fată.
Nu. Bine, împărțim. Așa se fac lucrurile aici, da?
În ordine, de la cald la rece.
Cea mai fierbinte, aici. Cea mai rece, la coadă.
Care-i problema ta? Ce e?
E ca un pește mort. Ai grijă de ea. Anim-o puțin.
Unde ai fost toată viața mea?
Te cunosc?
E bine, da!
De ce tremuri? Tremuri?
Nu, ușurel. Voi două cu noi.
Ești blondă?
Bine.
Cam matură, dar îmi place așa.
Îți place?
E arma mea.
- Îți place? - Nu.
Femeie?
Asta e o surpriză.
Vii cu mine. Dacă dai drumul, îți mușc sfârcurile.
Acum, suge. Hai.
- Mișcă. - Nu!
Nu te rog, să știi.
Aș putea să te mușc.
Încearcă. Îți zbor capul. Și prietenului tău.
Sau te fac bucăți. Hai!
Femeie! Mișcă!
Așa! Bine.
Să vorbim.
Am ajuns.
E în regulă, nu-ți fă griji. Ești așa încordată. Stai jos, te rog.
Ieși naibii afară!
Încordată, poftim. Pot să-ți sug sfârcurile?
Doar puțin. Gata.
N-a fost așa rău. Doar un gâdilat.
Hai, pește mort. Mișcă!
Cineva să ia mâncarea.
Ce s-a întâmplat?
Ești bine?
Vrei altă poveste?
Femeile din Salonul Doi, e seara voastră!
- Câte femei? - Șapte.
Șapte? Sigur? Mai numără-le.
- Șapte! - Dacă șapte sunt, bine.
Ca băiatul cu puteri magice?
- Îți place aia, nu? - Da.
- Unde rămăsesem? - Băiatul nu era normal.
- Nu. - Devenea invizibil.
Avea puteri speciale.
Și a devenit invizibil când nimeni nu se uita.
- Bine. - Și când s-au uitat, nu mai era...
Bună ziua, doamnelor.
Voiam să mă asigur că v-ați revenit...
după distracția de azi-noapte.
Nu. Serios. Vroiam să intru în contact cu voi...
că nu cumva să vă simțiți geloase...
Știu că nu e seara voastră...
dar vă asigur că inimile noastre sunt tot cu voi.
Să fiți mândri de femeile voastre.
Foarte mândri.
Una era cam ca un pește mort...
dar celelalte s-au purtat ca niște profesioniste.
Suntem doar 8 acum.
- Ce, a murit cineva? - Da.
Nu e mare lucru. Era ca un pește mort.
Termin povestea mai încolo.
Promit. O termin mai târziu.
Cine e? Unde te duci?
Stai!
Tu ești, nu?
Ce e?
Ajutor!
Ce se petrece?
Știu că ești aici!
- Nici nu știi cum mă cheamă! - Nu. Îți știu vocea!
Mai zi ceva! Te provoc!
Prietenul tău mort a zis la fel!
Nu le lăsa să plece!
Nu le lăsați să plece! Idioților!
Să nu plece!
- Să mergem! - Ticăloșilor, opriți-le!
Veniți înapoi!
Asta e. Doamnelor, nu mai avem mâncare pentru voi!
În fiecare zi fără mâncare, unul din bărbați moare!
Noi adunăm de acum înainte!
Ai ratat!
E mort!
Ce se întâmplă? Unde sunteți?
- Ești bine? - Du-te după mâncare.
Mi-au zis că a fost omorât cineva.
Eu l-am omorât.
Acum va fi război. Se vor răzbuna.
Să ne baricadăm ușile. Folosim paturile, ca ei.
Cum spui tu. Aduc mâncarea.
La naiba!
- Baricadează! - Ai rezolvat ușa?
- Două paturi! - Și ce...
dacă trimitem femeile de două ori pe lună? Suntem hrăniți!
Sus! Baricadați!
Sugerez să aflăm cine le-a ucis liderul...
și să facem pace cu ei.
- Nu știm ce... - În schimbul mâncării!
Au un depozit! E stare de război.
- Și noi l-am început. - Exact.
Și sugerez să aflăm cine le-a omorât liderul și să le oferim...
Uite ce e!
Dacă nu ne dau mâncare, să o luăm singuri!
- De acord! - Să mergem!
Are dreptate.
Cine vrea să meargă, să ridice mâna.
E cel mai ridicol lucru pe care l-am sugerat vreodată.
Mai curând: cine nu vrea să lupte...
dispăreți acum și nu va ști nimeni că ați fost aici.
Cei rămași, adunați-vă să facem un plan.
Aici.
Câți suntem?
- Unu. - Doi.
- Trei. - 12.
Văd 12.
- Ce? - Ea vede?
Nu-mi atinge patul!
- Ce faci? - Ce?
- Am auzit ceva. - E cineva aici!
- Cine e? - Am auzit pe cineva!
Am un scaun. Dacă vine cineva...
Să mergem! Țineți-vă de cel din față.
Stați în grup!
Tot înainte.
Ce...
Dacă ne întoarcem! Nu ne putem întoarce.
Să ne mișcăm!
- Ce-i asta? - Fum.
Foc!
Nu împinge!
Foc!
E în regulă! Stați acolo!
Vin să vă scot.
Sus.
Atenție!
- Sunt aici. Ține-te de el. - Ne vor împușca.
Gărzi!
Vezi ce se întâmplă?
Gărzi!
Suntem liberi!
E gol. Intră.
- Urcă. - Suntem într-un magazin.
Rămâneți împreună. Să nu mai pierdem pe cineva.
Urcă. În regulă. Mă duc să caut mâncare.
- Vin cu tine. - Nu, mă descurc mai bine singură.
Stați aici și aveți grijă. Asta faceți mai bine.
Ieși! Locul e ocupat!
Mai sunt și alte grupuri. Nu plecați de aici.
Știu că poți.
Dar cum aduci mâncarea înapoi?
E ceva? Curge apa?
Caut sticle.
- E și curent electric. - Nu.
Sunt semne vizibile?
Ce se întâmplă?
Mi-e tare dor de tine.
Uite un supermarket. Intru.
- Bine. - Urcă.
Rămân aici. Îmi cunosc locul.
Dă-te de pe locul meu!
Vin înapoi! Te omor! Nu te apropia de locul meu!
Dă-mi-o, hoțule! Hoțule, dă-mi-o înapoi!
Ești pe lângă locul meu!
Du-te!
Ce ai aici?
Ce mănânci?
Miroase a carne!
- Nu! - Stop!
Dă-i drumul!
Eu sunt!
Bine.
Ești bine?
Da, bine.
- Trebuie să mă opresc. - Stop. Stop.
Scări.
- Ești în siguranță. - Mulțumesc.
Mă întorc să iau hainele înainte să uit unde sunt.
Mănâncă ceva.
Vreau să zic...
oamenii țipau...
Dumnezeu se ascunde...
am greșit și El ne pedepsește.
Nu asta e. Nu așa face El.
Ce ni se întâmplă nouă îmi amintește de patimile Sfântului Paul.
Paul omorî creștini, îi persecută...
Dar Dumnezeu l-a convertit.
Și nu doar l-a convertit, ci l-a și orbit.
Asta ni se întâmplă nouă.
Aici!
Sunt aici!
Ia o haină.
- Am haina. - Mulțumesc.
E îngrozitor.
- Cine ar face asta? - Cineva care a orbit.
Și atunci a înnebunit. Cum el nu vedea...
nici statuia nu trebuia să vadă.
- Nu cred, omulețule. - Nu cred că se poate...
ca un orb să picteze așa ceva.
- Ba se poate. - Sau poate un preot...
care a văzut ce s-a întâmplat și și-a pierdut credința.
Serios, toți oamenii ăștia mă fac să mă gândesc ce noroc avem...
cu un lider cu viziune.
Așa că depinde de tine ce vom face.
Rămânem aici în noaptea asta, dormim puțin.
Și mâine putem merge la noi acasă.
E aproape de aici și e mare...
așa că pot primi pe toată lumea.
Unde ești, câine? Tot aici?
Nu. Nu te du după câine. Te duce la un hidrant.
E prea mândru să fie câine utilitar.
27. 54.
Păr negru. Ochi căprui.
Nu vreau să știu cum arăți.
Dar cum să ne cunoaștem?
Știu acea parte din tine care n-are nume.
Și asta suntem, nu?
Când te-ai dus după mâncare, am vorbit cu un tip...
care era parte dintr-un grup ce se mișca unit...
încercând să găsească mâncare și adăpost.
În fiecare noapte dormeau în altă parte.
L-am întrebat de ce nu doarme acasă.
Și a zis că nu mai știe unde e.
- Am pierdut-o. - Pot să o ia...
dacă găsesc drumul spre cămăruța mea.
Cred că e bine. Am ajuns.
Am ajuns. Arată bine. Intră.
Nu-mi vine să cred.
E interesant.
Atenție. Doar pentru că ușa era încuiată...
nu înseamnă că nu e nimeni.
E cineva aici?
Să ne descălțăm.
E o idee bună. Lăsăm la ușă.
Nu vrem să facem dezordine. Abia am ajuns.
Dacă vreți să vă dezbrăcați...
avem haine curate sus.
- Mulțumesc. - Vorbești cu mine?
Nu, cu toți. Hainele ne sunt la fel de murdare ca pantofii.
Aici? Cu toții?
Doar ea vede!
Dacă te simți mai bine, se întunecă.
Bine. Dacă insiști.
Sigur ai văzut mai rău decât corpul ăsta bătrân.
Vreau să vă simțiți ca acasă fiindcă asta e și casa voastră acum.
Mulțumesc amândurora. Suntem flatați că ne oferi casa ta.
E plăcerea noastră.
Dă-ne afară când te saturi.
Sau când devin o povară.
Spune-mi și dispar ca măgarul în ceață.
- Nu ești elefant. - Dar nici bărbat.
- Ești foarte bărbat, iubire. - Eu...
Nu știu.
Nu m-am mai văzut demult. Probabil arăt aiurea.
Nu. Murdară și lucioasă. Dar nu aiurea. Deloc.
- Și eu? - Ești frumoasă.
Da. Nu ca tine.
- Nu m-ai văzut niciodată. - Dar în vise ești frumoasă.
Cum de nu mi-ai apărut în vise, dar știu că ești frumoasă?
De asta orbirea e darul pentru cei urâți.
- Doar nu vorbești serios. - Nu...
dar cred că eram mai frumoasă înainte!
Eram mai frumoși înainte.
Îi e cuiva frig?
- Ce bine e! - Mă simt minunat!
Alo?
Eu sunt.
- Ți-am adus apă caldă. - Mulțumesc.
- O să torn, da? - Bine.
- E bine? - E bine.
Sper să-i găsim părinții băiatului.
Tu ce speri?
Nimic nu e mai ridicol decât dorințele unui bătrân.
Spune-mi. Vreau să știu.
N-ai înțelege.
- Ce e cu tonul ăsta? - Ce ton?
Ăsta.
Ce sper, este să putem conviețui împreună.
- Așa cum suntem. - Orbi?
Pentru mine a fost perfect.
- Vreau să trăim împreună. - Cu mine sau cu toți?
Nu mă pune să zic.
Vreau să știu.
Suntem singuri?
Ascultă cineva?
Bine.
Vreau să trăiesc cu tine.
Îmi amintesc revelionul ăla.
Era frig, dar nu mă deranja.
La capătul ăsta al mesei avem fasole și morcovi.
În centru avem măsline într-un bol și niște biscuiți pe farfurie.
Și la capătul mesei avem anșoa.
Anșoa!
Nu avem o sticlă specială pentru oaspeții noștri?
Nu e nimic mai bun ca apa. Apă curată.
Să toastăm. Pentru familie.
- Pentru familia umană. - Și pentru câine!
Și pentru câine!
- Noroc! - Noroc!
Mai bună ca orice șampanie.
Te văd.
Când te ating așa, te văd.
Așa frumoasă.
Atât trebuie să-mi amintesc.
- Spune-mi, merge? - Să vedem. Ia altul.
Mai ia.
Inspirație oarbă.
E cafea, dacă vrea cineva.
- Vreau și eu, te rog. - Și eu.
Trebuie să mă trezesc.
Dragă?
Cred că trebuie să ne adunăm și să discutăm ce facem.
N-a mai rămas multă mâncare și mi-e frică pentru siguranță.
- Bine. - Îți torn eu.
E cald.
Tu ești.
Tu ești! Doamne! Toți sunt aici.
Bună.
- Ce? - Te văd!
- Ce tot spui? - Te pot vedea!
- Ce? - Da.
- Ce tot zici? - Totul e frumos!
Pot...
- Ce? - Doamne!
- Cum adică, vezi? - Te văd.
Mi-a revenit vederea!
- Ce e? - Vino încoace.
- Văd! - Cum?
- Văd! - Minți.
- Ce? - Serios?
- Ți-a revenit vederea? - Da!
Glumești!
- Ochii tăi! - Îmi pare bine de cunoștință.
- Doamne! - Poate vedea!
- Nu-mi vine să cred! - Vede!
- Credeam că glumește! - Nu.
- Fraților! - Ce înseamnă asta?
Văd fețele tuturor!
- Doamne! - Știu. Nu-mi vine să cred!
Vă văd. Vă iubesc! Sunteți așa frumoși!
Atunci...
același gând nerostit i-a lovit pe toți:
"El a orbit primul. Poate vom vedea, pe rând, cu toții."
Deci sărbătoarea n-a fost complet lipsită de egoism.
Următoarele zile, săptămâni...
vor fi pline de un nesomn anticipativ.
Vor vedea iarăși.
Acum chiar vor vedea.
Dar cine va fi așa fricos...
să se agațe de pătura orbirii?
Cine ar fi așa prost să se teamă...
că nu va mai avea intimitate?
Și ce va fi cu această femeie...
acum ciudat de tăcută,
care a purtat o asemenea greutate.
Și acum e dintr-o dată liberă?
Își imagina deja vocile orașului strigând:
"Văd!"
"Orbesc", s-a gândit ea.